Hutch Parker, produsent.
Jeg er Simon Kinberg, jeg var produsent også, men forfatter-regissør.
Jeg tror dette blir siste gang vi ser dette i starten på en X-Men-film.
Det er trist å si, men jeg tror du har rett.
Den X-en var tradisjonelt annerledes, da Bryan laget den,
og vi ville legge til litt ild,
åpenbart på grunn av den kosmiske flammen til Phoenix.
For Hutch og meg er dette vår tredje eller fjerde film sammen?
Vi laget Days of Future Past, Apocalypse, og du var hovedsakelig på Logan.
- Så den fjerde filmen. - Ja.
Og så jobbet vi jo sammen da Hutch ledet studioet
og jeg var en enkel skribent som prøvde å få jobb i Hollywood.
Knapt.
Hvem er vi?
Er vi bare det andre vil at vi skal være?
Er vi bundet til en skjebne hinsides vår kontroll?
Eller kan vi utvikle oss?
Bli... noe mer?
Vi var mye frem og tilbake med den åpningsmonologen.
Tradisjonelt er det så klart Charles Xavier som snakker,
men fordi vi ville at denne filmen skulle føles annerledes
og hovedsakelig være Jeans historie,
var det en avgjørelse i site liten,
som vi sendte i posten til vår fantastiske klipper Lee Smith.
Når du er gammel nok til å kjøre,
kan du høre på hvilken som helst musikk du vil.
Er det en avtale?
Dette var spennende å filme,
det er satt sammen av mange små deler.
Åpenbart det utvendige, men også en unik rigg
som sjefen for spesialeffekter designet
for å skape følelsen av at bilen rullet.
Og en av tingene vi ville gjøre med filmen,
generelt sett, jeg antar at du har sett filmen før,
for dette ville være en fryktelig måte å se den for første gang,
mens du hører på oss,
er at den har en annen tone enn de andre X-Men-filmene.
De er litt mer opera-lignende og overdrevne,
og vi ville at denne skulle føles så realistisk og jordnær og skitten
og rå som mulig.
Og som en del av det,
ville vi at spesialeffektene skulle være i kamera så mye som mulig.
Da Hutch sa spesialeffekter,
tenkte jeg noe mange ikke vet,
og en god del vet,
men om du ikke kjenner filmskapingsprosessen,
tror folk at spesialeffekter betyr "data-animerte effekter",
og de er to helt forskjellige kategorier.
Det er spesialeffekter, som er praktiske, mekaniske effekter på settet,
og så er det visuelle effekter,
som er det som skapes på en datamaskin.
Så vi prøvde å bruke så mange spesialeffekter,
praktiske og mekaniske effekter,
rigger, som Hutch beskrev, som mulig,
for å få deg til å føle fysikken i det,
du ville føle det treffe deg,
og skuespillerne ville kunne relatere til noe ekte.
I motsetning til noe i en datamaskin,
der de bare kan kommunisere med en grønn ball.
Og det er mange visuelle effekter som forsterker den sekvensen.
Og hjelper den.
Men Simon har rett,
det er basert på å faktisk gjøre det fysisk, på et visst nivå.
Dette er en scene vi hadde...
Linjeprodusenten vår, Todd Hallowell,
og vår sjefsprodusent og AD, Josh McLaglen,
er ikke i bildet.
De spilte de andre legene i scenen,
men de spilte så bra
at vi tenkte at stemmene deres ville være kraftige nok
til at vi ikke trengte å se ansiktene deres.
Jeg spøker. Det vil gjøre dem opprørte.
For meg,
er dette første opptaket, som viser hvordan Lee Smith, klipperen vår,
som virkelig var,
Hutch var min viktigste kreative partner i å lage denne filmen,
og jeg vil si at den andre partneren var Lee Smith,
og han gjorde så mange uventede ting
som en som vant en Oscar for Dunkirk.
Han jobber med... på alle Chris Nolans filmer.
Han jobber mye med Peter Weir. Han har jobbet med Sam Mendes.
De beste regissørene som finnes.
Og han tar overraskende avgjørelser og valg.
I starten på denne scenen,
i motsetning til å gå rett til nærbilder av ansiktene deres,
slik dere ser nå,
begynte han scenen med et overblikksbilde fra hjørnet
som ser ned på disse to figurene som på en måte er isolerte fra hverandre,
og jeg tror at en annen klipper straks ville brukt det som et master-opptak,
opptaket som definerer situasjonen, og så gått over til nærbilder.
Og i stedet beholdt han det gjennom de første to-tre replikkene
og viste hvor langt fra hverandre de var,
fikk deg til å føle at scenen hadde en ensomhet og tomhet ved seg.
Og han klipper med en veldig kunstnerisk, sjelfull tilnærming.
Det skal være visst.
Fantastisk, eller...
Eller bare... veldig kult.
Et unikt opptakssted, dette er faktisk et forlatt sykehus i Montreal
som vi kunne bruke til forskjellige ting.
Men utrolig bra designet for
akkurat denne scenen,
men som også var nyttig for mange andre ting,
for det var nær studioet der vi filmet.
Og dette er vår tredje X-Men-film på rad som vi filmer i Montreal.
Vi filmet Days of Future Past, Apocalypse og denne filmen i Montreal,
som har vært et flott hjem for oss.
De har et flott studio her, Mels studio,
som vi i praksis overtar,
så vi har massevis av plass til å bygge ting.
Og iblant som dette, som Hutch sa,
enkelte opptakssteder utenfor studioet,
enten det er en forlatt bygning eller det utvendige av noe, eller dette,
som er ute på landet like utenfor Montreal.
Flotte crew der også.
Vi hadde virkelig en familie gjennom de tre filmene,
og de tar lang tid å spille inn, så du er der en stund.
Fantastisk by, men et crew som vi forelsket oss i.
Jeg kan hjelpe.
Du er ikke som de andre legene.
Nei.
Og du er ikke som de andre pasientene.
Dette er et interessant opptak,
for jeg føler at dette er et av opptakene med visuelle effekter,
som på en måte er usynlige i filmen.
Jeg tror at folk antar at dette er et ekte sted,
et herskapshus.
Huset er fullstendig dataanimert.
Vi har gjort det i de siste X-Men-filmene.
Og om du ser på X-Men én, to og tre,
fra og med First Class
tror jeg det er et annet hus, men X to og tre.
Den første X var i Toronto, X to og tre var i Vancouver.
First Class var i London.
Og så gikk vi videre, i Days of Future Past,
til å smelte sammen de forskjellige husene med visuelle effekter,
og dette er enda en ny versjon av et Xavier-hus.
Vi bygget den døren,
men alt rundt den, murverket og alt,
er laget på en datamaskin.
Det er faktisk en forlatt golfbane i en forstad til Montreal,
og det var der vi spilte inn opptakene der folk gikk inn i huset,
og alle de utvendige materialene ble filmet der.
Og dette er en annen ting
som vi ville gjøre annerledes enn i tidligere X-Men-filmer,
som har veldig omstendelige,
CG-tunge tittelsekvenser.
Jeg ville at tittelsekvensen skulle føles mer som et drama
enn som om det var science fiction.
Bare holde det jordnært og ekte,
trekke deg med inn i historien og ikke bli distrahert
av en tre-minutters spesialeffekt-sekvens.
Dette var gøy. Vi har faktisk medlemmer av crewet,
inkludert en av de assisterende regissørene...
- Der. - I opptaket.
- Akkurat der. - I denne scenen.
Spesialtalent.
Enda en AD der, den blonde fyren som justerer øretelefonene sine.
Det er også veldig bra lokalt talent
når det gjelder skuespill, i Canada generelt og Montreal spesielt.
Kvinnen som spiller flygelederen hos NASA var en kanadisk skuespillerinne,
og det er noen andre flotte kanadiske skuespillere.
Enda et sett i herskapshuset.
Alle filmene vi har laget har hatt et sett på innsiden av huset.
Da vi faktisk, i den siste, Apocalypse,
hadde settet, eller iallfall viktige deler av det som vi kunne bruke senere,
fordi vi visste at vi trolig ville komme tilbake.
...er uregelmessige,
trolig fra den konstante motordriften.
Oksygenskapningen har sunket...
Ja?
Ja, det er meg.
- Charles? - President.
En av tingene vi gjorde,
fra et fortellende perspektiv,
var å gå tilbake til Days of Future Past,
der vi omstilte tidslinjen.
Så selv om denne filmen finner sted i 1992,
trenger ikke Bill Clinton å være president.
Det er en annen virkelighet enn den vi kjenner fra historien.
Det er en enkel henteoperasjon.
Vi drar ut i rommet,
henter astronautene og tar dem med hjem.
- Noen spørsmål? - Ja, et par tusen.
Vi har ikke tid til tusen.
Så vi skal ut i rommet?
Ja, Kurt, vi skal...
Og en av tingene som var spennende for oss alle
når vi skulle lage denne filmen, var at i starten av filmen,
for første gang i noen av X-Men-filmene,
er de kjente, offentlige superhelter.
Så de ligner mer på
superheltene vi kjenner fra andre tegneserie-tilpasninger.
Og mye av det vi har sett i tegneseriene.
De er ikke en skjult gruppe mer.
De er en akseptert og hedret del av samfunnet når filmen starter.
Og jeg ville bruke mange forskjellige innflytelser,
åpenbart Grant Morrison-stilen, om du kjenner tegneseriene,
de klassiske gule og lilla draktene
som vi aldri virkelig hadde brukt i filmene før.
Og dette virket som en mulighet.
Og dette var en hilsen til X én,
som er noe jeg synes Bryan Singer gjorde ekstremt bra.
Og ideen om basketballbanen som åpner seg for jeten.
En annen morsom ting med disse filmene
er at hver film har hatt sin egen versjon av X-Jet.
Jeg syntes at Simon gjorde en ganske utrolig jobb
med produksjonsdesigneren vår
for å forvandle det til noe som føltes litt mer
som om det hadde vært i felten, i bruk,
men fortsatt i stand til de galaktiske greiene
som vi ville oppleve i rommet.
Tradisjonelt, i tegneserien,
er det basert på Blackbird, et ekte jetfly.
Og vi utforsket det litt i First Class.
Så jeg ville at vi skulle skape noe som var en blanding av Blackbird og X-Jet,
og også noe vi ikke har sett i filmene før.
Så Claude Peré, produksjonsdesigneren vår,
hadde mye moro med å jobbe med det for oss.
Et annet designelement som vi åpenbart viser hver gang
er Cerebro og rullestolen til Charles,
som alltid har mye gjennomtenkt designarbeid bak seg,
og jeg synes at Simon, igjen, fant en fin balanse
som hedrer det som har blitt gjort tidligere,
men også lot oss ta det litt lenger,
både med Cerebro og med designet til stolen.
...kortsluttet strømmen deres.
Og selv hjelmen.
En av tingene vi tenkte på var estetikken for perioden,
og om du faktisk ser på hjelmen og litt av stolen,
ser de litt ut som en Apple-datamaskin.
Lyssettingen og den gjennomsiktige plasten.
Jeg synes ikke at dette er så gøy somjeg trodde det ville være.
Alt dette er jo visuelle effekter.
Og dette var en sekvens som Simon hadde pre-visualisert,
og den er i praksis, bortsett fra at den er litt kortere,
er den ganske nøyaktig slik vi planla den.
Den utviklet seg litt når det gjaldt de visuelle effektene,
men det var den første sekvensen han tok fra tegneseriene
og omgjorde til visuelt språk
og filmet,
og den forble tro til det originale designet.
Det var to ting jeg ville oppnå her.
Én var, som en fan av X-Men-tegneseriene og åpenbart
en som har jobbet med mange av X-Men-filmene,
følte jeg at vi ikke hadde sett så mye av at X-Men jobber sammen som et lag.
Og vi har noen muligheter til det i denne filmen,
selv om de slåss mot hverandre,
de er fortsatt delt inn i to lag.
I dette tilfellet er de ett.
Og jeg elsker tanken på å se dem,
det jeg tror fansen alltid har likt best i tegneseriene,
i tillegg til de nyanserte tingene rollefigurene gjør, er lagarbeidet.
Så dette er dem som jobber som en velsmurt maskin
og et lag som åpenbart har utført mange slike oppdrag før.
Og den andre delen av det er vel at i X-Men-tegneserien,
og spesielt i Dark Phoenix-sagaen,
var det viktig for meg å være mest mulig tro
til essensen i Dark Phoenix-sagaen,
for som mange vet,
var Dark Phoenix-historien en sidehistorie i X-Men: The Last Stand.
Jeg ville at dette skulle være hoveddrivkraften bak filmen.
Og i Dark Phoenix-historien
er det ikke noe som magisk skjer med henne på jorden.
Hun blir truffet av en kosmisk kraft mens hun er i rommet,
og det er der det skjer.
Så helt fra starten av arbeidet med manuset
og å tenke ut filmen, visste jeg sikkert
at noe av den ville finne sted i rommet,
for historien ville ha et kosmisk, intergalaktisk element.
Og et innslag av romvesener også.
Så denne sekvensen ble dannet fra en kombinasjon av å ville at hun,
Jean, skulle bli forvandlet til Phoenix,
og også å plassere hendelsene relevant til 1992.
Og på den tiden sendte vi jo fortsatt opp romferjer,
noe vi ikke gjør mer.
Han er ikke her.
Han var i luftslusen ogjobbet med motoren.
Varmesignaturen stiger raskt.
Jeg kan ikke holde det lenger.
Vi må komme oss unna.
Hold dere fast, sajeg!
Nei, Raven.
Vi forlater ingen.
Jeg utsetter ikke denne gruppen for mer fare.
Og hva med deres gruppe? Jean...
Det andre som er verdt å merke seg ved dette
er at det for meg er en triumf for visuelle effekter
hvor mange detaljer som er her,
selve romferjen,
selv frosten på vinduet der,
det er en utrolig krevende sekvens.
Teleporteringen er noe vi har jobbet hardt for å utvikle
og gi en dypere og rikere tekstur.
Men så kombineres det med veldig intenst skuespill,
spesielt fra Sophie og Tai, men fra alle sammen.
Så det er en sekvens jeg er veldig stolt av,
og Phil Brennan og Kurt Williams,
som var mesterne våre i alt som gjaldt visuelle effekter,
gjorde en fantastisk jobb.
Ja, jeg synes at en av tingene som var så flott med denne gruppen,
var at noen hadde jobbet på tidligere X-Men-filmer,
noen var nye til X-Men-universet,
noen hadde bare jobbet med nyinnspillinger av X-Men-filmer.
Det er en utrolig gruppe,
det er Oscarvinnere og Oscarnominerte.
Lee Smith vant som sagt en Oscar for Dunkirk.
Filmfotografen vår, Mauro Piore, vant en Oscar for Avatar.
Phil Brennan ble nominert for Snow White and the Huntsman.
Det er så mange veldig talentfulle folk
som bidro til alle disse sekvensene
der hundrevis, om ikke tusenvis av folk lager dette.
Det er ikke bare oss og en grønn skjerm.
Det ville så klart ikke vært så gøy å se på.
Men når det gjaldt utførelsen, var det andre vi hadde i denne filmen,
og det var en luksus jeg skulle ønske at vi hadde hatt i alle filmene,
at vi hadde mer tid til å øve med skuespillerne enn noensinne.
Og jeg tror at det var veldig viktig for meg
for å gjøre den til en mer karakterdrevet film
enn noen av de andre nylige.
Og gi noen av disse unge skuespillerne,
spesielt Sophie, tid til å finpusse alle nyansene til rollefiguren.
Disse sekvensene er forresten ganske kjedelige å filme,
for ikke noe av dette eksisterer mens du filmer det.
Noe jeg synes gjør innsatsen til skuespillerne spesielt god.
Et annet lite faktum er at hvordan Phoenix-effektene ser ut og føles
var noe som utviklet seg gjennom filmen,
helt inn i etterproduksjonen, og som endret seg
ut fra hvordan historien fungerte.
Og jeg synes den ble bra til slutt,
jeg er veldig fornøyd med den.
Ja, i starten var det nok mer som
Phoenix-effekten vi ser på slutten av Apocalypse,
når Jean blir Phoenix-aktig,
og det var et mer ildaktig utseende,
men det hadde ikke noen av de kosmiske elementene
som åpenbart er en stor del av Phoenix-sagaen i tegneseriene.
Så vi utviklet og videreførte den i etterproduksjonen med Phil og Kurt,
visuelle effekter-folkene som Hutch snakket om,
vi la til forskjellige farger
som ga det et kosmisk, fremmed aspekt
i stedet for bare ilden.
Et annet kritisk valg i dette, tror jeg,
var noe som Simon...
Vi snakket åpenbart om mye,
han var hovedarkitekten for dette,
som var å beholde Phoenix-effekten mens den manifesterer seg i Jean
ganske subtil,
å vise litt i øynene
og litt i sprekkene...
men å ikke gå på bekostning av den emosjonelle forankringen,
utførelsen og psykologien
som virkelig er kjernen i historien.
Og sett i Iys av hva man kan gjøre, og som ofte gjøres,
når det gjelder å utføre ideer,
syntes jeg at det var en smart og viktig avgjørelse.
Jeg føler at det som ofte har skjedd i filmer,
når det er snakk om overnaturlige eller science fiction-filmer,
er at det er en tendens til å forelske seg
i prostetikken og de visuelle effektene.
Og ofte kommer de i veien for menneskeligheten
og skuespillernes prestasjoner.
Og for meg er denne filmen en så intenst
karakter-og skuespill-basert film
at om man ga Jean for mye prostetikk
og visuelle effekter og glød og alt slikt,
ville man skjule skuespillet hennes
og ikke gi Sophie sjansen til å virkelig spille
slik hun måtte for at publikum skulle kunne relatere til henne.
Og jeg tror at det er den andre delen av det,
jo mer man legger på en figur,
desto flere lag er det mellom den figuren og publikum.
Det er vanskeligere for publikum å relatere til hva figuren opplever.
Og denne filmen handler så mye om hennes indre kamp,
så jeg ville at hun skulle spille det, i stedet for at vi
smurte det på.
Og når det gjelder meg, harjeg... aldri vært stoltere.
Ha det gøy.
Det har dere absolutt fortjent.
Alle sammen, faktisk.
Ikke mer undervisning, dagen er over.
Jean?
Du skremte oss der oppe. Hvordan føler du deg?
Faktisk... følerjeg meg bra.
- Hank? - Ja?
Kan du ta en titt på Jean?
Standard medisinsk undersøkelse for alle som blir skadet i felten.
Takk.
Presidenten sendte nesten sine kondolanser.
Dette er et av øyeblikkene jeg liker best i filmen,
for det er en idé som Simon skrev inn i manus
der man begynner å se sprekker i familien,
og i troen,
den urokkelige troen på Charles og visjonen hans.
Jen er flott i denne scenen, og James også,
men jeg synes det er innholdet i scenen som er så sterkt.
Og det etablerer en interessant dynamikk for resten av filmen,
der vi begynner å utforske:
"Hva er Charles' ansvar?
Har han mistet retningen?"
En av metaforene vi snakket mye om
var det å være forelder,
der du gjør ditt beste, men iblant
gjør du ikke nødvendigvis det som er best for barnet,
selv om det er det du prøver på.
Og det er et tema som jeg synes
gir sterk gjenklang i filmen.
Og jeg tror at det som har vært så varig
og grunnen til at Dark Phoenix-sagaen er den mest elskede X-Men-historien,
er at det er en historie
uten kun gode eller kun onde figurer.
Det er ingen ren godhet eller ren ondskap.
En så nestekjærlig person som Charles kan også ha en mørk side,
kan ha feil, kan være menneskelig akkurat som oss andre.
Så det jeg prøvde å oppnå da jeg skrev manus
og mens jeg regisserte,
var at alle hadde et spekter av Iys og mørke.
Og en som Jean åpenbart sliter
mest, også mest dramatisk med det spekteret.
Det er rart.
Jeg kan faktisk ikke huske sist det var du som risikerte noe.
Og forresten
er det alltid kvinnene som redder mennene her omkring.
Du burde tenke på å bytte navn til X-Women.
Selv en som Charles,
som tradisjonelt i nesten alle filmene
har vært en god, faderlig figur,
vi utforsker rommet
mellom å være faderlig og patriarkalsk.
Tanken på at han sitter der hjemme,
mens unge mennesker risikerer livet rundt om i verden,
som en gruppe oppkalt etter ham.
Og at det er noe problematisk med det,
og spesielt i verden vi lever i nå,
der vi ser stadig mer på ansvarligheten til folk
som gjør ting for sitt eget ego eller for sin egen nytte.
Dette føltes som en mulighet til å utforske det
på en måte disse filmene aldri har gjort før.
Og som tegneseriene iblant gjør.
Så selv om jeg gjerne skulle tatt æren
for mange av tingene som føles unike i denne filmen
i motsetning til andre X-Men-filmer,
er de unike i forhold til andre X-Men-filmer,
men de er ikke nødvendigvis unike i forhold til tegneseriene.
Mye av det, som en som har lest tegneseriene
siden jeg var veldig ung,
var bare ting jeg følte at vi ikke hadde utforsket
selv etter så mange filmer.
Alt i orden.
- Du kan gå opp. - Greit.
Takk, Hank.
Sa Hank det?
- "Utenfor skalaen?" - Det gjorde han.
Vi er bare i Hanks lab.
En av de morsomme tingene i filmen,
og dette er en interessant måte å se filmen på,
for det får deg til å tenke på det som skjedde,
vi hadde noen fantastiske sett
som vi bygget til filmen.
Og laben er et av dem der jeg husker
at man gikk inn og ble spesielt imponert over utseendet og designet
og hvor bra Claude hadde gjort det.
Men så, fra Fifth Avenue til huset,
X-jet-greiene,
det er fantastisk å kunne bygge de settene så nært hverandre
og at de er så forskjellige og unike.
Ja.
Jeg trodde atjeg mistet deg i dag.
Jeg vet det.
For meg var
den vanskeligste balansen i filmen,
tonemessig, som forfatter og regissør,
å balansere filmen slik at
når vi snakker om rollefigurene i filmen,
og at Jean både er intim, personlig, følsom og menneskelig
med det som kjapt introduseres her,
tingene du ser komme ut av himmelen,
som er intergalaktisk, kosmisk og veldig fremmed,
faktisk det motsatte av menneskelig.
Og å balansere de to tingene
slik at det aldri tipper i noen retning,
for jeg tror at om filmen tippet for langt
i retning det intergalaktiske eller kosmiske,
ville man mistet emosjonaliteten,
og om det blir for mye emosjonelt drama,
ville det stikke seg ut i filmen,
og det ville ikke føles som en organisk helhet.
Jeg skal bare sjekke henne. Straks tilbake.
Bare bli her.
- Be henne holde kjeft. - Luna!
Luna!
Dette opptaket,
der hun finner disse romvesenene i skogen,
var noe vi lekte mye med.
I det opprinnelige opptaket ser du dem tydelig.
De knekker nakken hennes.
Du ser forvandlingen,
og plutselig føltes det
som en mer naturalistisk, realistisk film,
du hoppet inn i en slags
sci-fi-film fra 70-tallet.
Så vi gikk for noe mer subtilt her,
og så er forvandlingen her,
den begynner i skyggen, og du ser
tydelig at hun forvandler seg fra et annet slags vesen til et menneske.
Men vi avhenger mye mer av skuespill og skygger og detaljer
enn vi gjør i de store bildene.
Og det vi virkelig avhenger av her,
fordi hun har samme hår og klær og alt det,
vi av henger av at Jessica
går inn i en slags Uncanny Valley-fremføring,
og Jessica er ekstremt god til det.
Og utseendet til denne rollefiguren, er noe
Jess og jeg samarbeidet om.
Hun ville at det skulle se annerledes ut
enn noe hun hadde gjort i en film før,
og var inspirert av Tilda Swinton og andre ting.
Legg hendene på meg
Dette er verdt å nevne, for hun har bare et kort øyeblikk i filmen,
men dedikerte fans, og jeg antar at det er den slags folk
som vil høre på oss nå,
vil gjenkjenne Halston Sages rollefigur som Dazzler,
som er en viktig og elsket figur i tegneserien,
og som også spiller en viktig rolle
i en av underhistoriene i den originale Dark Phoenix-sagaen.
Så jeg ville inkludere henne i filmen.
Legg hendene på meg
Dette var også på golfbanen, og jeg husker,
jeg liker ikke å filme om natten, og jeg husker at det var veldig kaldt.
Det var iskaldt. Og for å gå tilbake til Dazzler,
hun har minst klær av alle,
og hun danser rundt der oppe.
- Hun jobbet virkelig hardt. - Det gjorde hun.
Og jeg tror vi filmet henne sist, så klokka var fire eller fem på morgenen,
da det var på sitt aller kaldeste.
Og hun holdt ut.
- Hei. - Steiner.
Men det jeg liker, er at det er en helt normal
kostskole-scene,
der rektor er borte,
fordi Charles er borte og ungene har fest.
Og det er ikke så mye mer komplisert enn det,
bortsett fra at disse ungdommene
tilfeldigvis har overnaturlige krefter,
så når festen kommer litt ut av kontroll,
blir trær rykket opp med roten.
Det er ikke så lenge siden
vi holdt slike fester.
Et av yndlingsforholdene mine i X-Men-filmene
fra First Class og videre
er forholdet mellom Beast-Hank
og Mystique-Raven, som er veldig rikt,
usagt, men emosjonelt.
Og de to har virkelig blitt voksne.
Jeg husker da vi først ga dem rollene i First Class,
og de begge var i slutten av tenårene.
Jennifer hadde bare spilt i Winter's Bone.
Nick hadde ikke spilt i en stor film siden About a Boy.
Jennifer har så klart blitt til en av,
om ikke den største filmstjernen i verden.
Og Nick har blitt en fantastisk skuespiller.
Så jeg var begeistret for å skrive scener de kunne spille.
Dette er livet vårt.
Det var dette vi ønsket.
Ikke som dette.
- Raven... - Det er ikke vårt liv, Hank.
Det er hans.
Hva tror du at "X" en i X-Men står for?
Charles og hans X-Men er...
Og dette er nok en gang for å vise at X-Men ikke
lever i skjul og er utstøtte lenger,
men er aksepterte av samfunnet,
helt til fordommene i samfunnet forøvrig begynner å dukke frem igjen.
Det er en scene som på forskjellige tidspunkt
var med i filmen, andre ganger ikke,
for på én måte tenkte vi
at vi allerede har etablert dette
og ville komme videre med historien.
På den annen side innså vi
at vi måtte understreke dette poenget
litt mer, at ja,
han tar gjerne imot hedersbevisninger fra presidenten
og soler seg i æren
som en forløper til fallet, for å si det sånn.
- Vil du danse? - Kom igjen, Scott.
Hørte du hva ungene kaller deg?
- Viljeg vite det? - Ja!
Phoenix.
Det er kult, ikke sant? Fuglen som står opp fra de døde.
Og dette er en scene vi virkelig eksperimenterte med.
Hva er det hun ser?
Hva er effekten på ansiktet hennes?
Hva er utløseren for at hun
begynner å miste kontrollen til den kosmiske kraften i seg?
Det er i praksis hennes første bad trip
på grunn av denne tingen i henne.
Det er øyeblikket som er ment å være synspunktet
til den kosmiske kraften i henne,
som om hun har et slags gjenværende minne av den kosmiske kraften,
at alt føles...
Ordet jeg brukte mye da vi skapte denne sekvensen
var hallusinatorisk.
Så det ville føles nesten som en dårlig,
jeg har aldri gjort det, men en dårlig LSD-rus.
Og det syntes jeg at spesialeffekt-folkene gjorde en veldig bra jobb med.
- Takk. - Takk, Charles.
Forresten, personen Charles tar i hånden der,
som vi akkurat passerer der, er Chris Claremont,
skaperen av Dark Phoenix-sagaen.
Der. Ser dere ham i bakgrunnen? Litt ute av fokus.
Det er nok verdt å gå tilbake for å se. Han har et lite fippskjegg.
Og Chris var forfatteren av Dark Phoenix-sagaen.
Han var også den som i praksis skapte Wolverine.
Han er, etter min mening,
nesten like viktig for X-Men som Stan Lee var.
Nok en gang, alt er kunstig.
Kunstig hus, kunstig bil.
Kunstig, jeg tror vi hadde veien, og det var alt.
Og for meg var dette,
etter å ha jobbet med mange av disse filmene,
er jeg veldig klar over alle de forskjellige scenene vi har hatt i dem.
Og dette var på en måte en direkte respons på Apocalypse,
når han går inn på rommet hennes og hun har et mareritt,
og da kunne han lese tankene hennes, men ikke denne gangen.
...komme inn i sinnet hennes.
Og dette snakket vi mye om,
hva vi gjør med Cerebro
for å gjøre den forskjellig fra de 75 andre gangene dere har sett den i filmene.
Og hallusinatorisk er vel en annen måte å beskrive det på.
Igjen, jeg ville at dette skulle føles
som om du var inne i sinnet til noen som holdt på å bli gal.
Så vi eksperimenterte veldig mye
med hvordan dette skulle se ut, hvordan det... ikke akkurat her,
men når han går gjennom Jeans øye og inn i sinnet hennes,
hvordan vi skulle...
vi ville skape noe som så unikt ut.
Og i omgivelser som er
vår versjon av Enterprise eller Millennium Falcon
eller en av de andre ikoniske omgivelsene
i denne typen filmserier.
Så fra nå av gikk vi over til noe helt annerledes.
Jeg elsker dette, for det er vanskelig å gjenoppfinne
eller gjenforestille seg noen av disse komponentene
og ideen om å gå inn i hukommelsen hennes og se disse bruddstykkene
og alt, det som nesten føles som hjernevevet...
sammen med den røyklignende, melkeaktige komponenten,
og alt sammen kom fra hele den kreative gruppen,
men jeg elsker hvordan det ble til slutt.
Det er vanskelig å lage noe som er fengslende
uten at det går på bekostning av dramatikken i scenen.
Det er noe jeg synes ble gjort veldig bra her,
for det er åpenbart viktig hva de snakker om
og går gjennom.
...gjorde noe med henne.
Og det var en sekvens vi gjorde mye bildemanus
og previsualisering av, så vi visste hva de ville se på,
og vi jobbet stadig med å raffinere hvordan det skulle se ut.
Som Hutch sa, er det surrealistisk uten å være distraherende.
Og hundrevis av variasjoner.
- Ja. - Av alle disse tingene.
Det er nesten lagvis.
Om du ser det igjen og igjen, som du ikke trenger å gjøre,
men du ser det åpenbart mer enn én gang,
ser du ansikter og minner der inne.
Det er små ting.
Todd Hallowell, som sagt, en av produsentene våre,
er også en som har erfaring som andreenhetsregissør
og reserve-enhet regissør.
Og han dro ut og regisserte
en liten jente på trehjulssykkel, eller en sykkel med store hjul.
Det er et sted der inne om du ser etter.
Det er en bursdagskake, det er en hund som bjeffer.
Det er alle slags barndomsminner
begravd i denne suppen av bilder.
Kom deg ut av hodet mitt.
Bare vær rolig, Jean.
Hun kjemper imot. Du må skru opp styrken.
Jeg hørte faren min.
Han er i live.
Du bare hører ting.
Jean, sinnet ditt trenger å hvile.
Og dette var noe jeg liker... Jeg liker det i filmer når,
og det er ikke alltid meningen,
men iblant har vi opptak som er litt uklare og ute av fokus,
men jeg liker det når kameraet går litt inn og ut av fokus.
Generelt sett, jeg vet at dette ikke er en Criterion Collection-film,
men når det gjelder kinematografien
i de tidligere X-Men-filmene,
bruker de alle stillestående kameraer.
De er gjerne på skinner eller kraner.
Alt er veldig jevnt.
Om dere ser på måten kameraet beveger seg på nå,
hvordan det beveget seg over Scotts skulder,
er nesten alt i denne filmen filmet med håndholdt eller steadycam,
som er en litt stødigere variant av et håndholdt kamera.
Gjordejeg... Gjorde... jeg det?
Det er i orden.
Et håndholdt kamera gir deg en slags doku-realisme.
Og det gir også en følelse av menneskelighet,
fordi det er litt som:
"Det er et håndholdt kamera der."
Nesten i hvert eneste opptakk
føler du litt av vidden
til kameramannen,
for det er ikke perfekt. Det er ikke stillestående.
Det har litt bevegelse på samme måte som i livet,
når du ser på noe er hodet ditt aldri helt i ro.
Øynene dine ser aldri rett på ett sted.
Så jeg ville skape en organisk følelse,
at det føltes litt mer håndlaget enn mange av de tidligere filmene
i sjangeren.
I starten snakket du også mye om at det skulle føles mer intimt.
En del av bevegelsen var for at det skulle føles litt ustødig,
og iblant litt utrygt,
som var interessante ideer
å legge til filmfotografien.
Dette er et opptak fra en kran, et av de få i filmen.
Det er ikke mange av dem.
Det er håndholdt.
Ser du den lille bevegelsen?
Om du ser filmen...
Hvordan det driver litt rundt Charles nå,
for han beveger seg ikke.
Smerte.
Det er som Hutch sa, det er et basisnivå,
et ubevisst nivå av ustabilitet.
Det blir stadig mer ustabilt gjennom filmen,
og det gjenspeiles i hvordan det filmes.
Jeg vet ikke.
Og det er noe som ikke nødvendigvis er...
Vel, for oss som filmskapere er det bevisst,
men det er ikke nødvendigvis bevisst for publikum,
men det er noe jeg tror bygger seg opp,
som du begynner å føle i hvordan du opplever filmen.
Det gir ingen mening, eller hva?
Gjør klarjetflyet.
Vi skal ta henne med hjem.
"Vi?" Charles, du er ikke i stand til...
Og det er mange flere nærbilder.
Selv dette nærbildet av Charles, som et eksempel,
ville tradisjonelt vært filmet med en kran
så det ble en myk, Steven Spielberg-aktig...
Bryan Singer gjorde det mye,
en myk bevegelse inn mot figurene.
Jeg ville at de nærbildene
skulle føles mer som om noen gikk mot dem.
Og det er nok en gang noe du bare merker ubevisst.
Dette var en scene vi diskuterte en del,
hvor mye informasjon vi trenger.
En av tingene jeg virkelig ønsket
var at Jessicas rollefigur skulle være mer mystisk i denne filmen.
Hun er en sammensmeltning, selv om vi gir henne et navn,
er hun av D'Bari-avstamning,
hun er en sammensmeltning av forskjellige romvesener
som har dukket opp i forskjellige versjoner av Dark Phoenix-sagaen.
Lelandra som en rollefigur, åpenbart,
som mange trodde at hun var.
Hårfargen hennes antyder at hun ikke er Lelandra.
For meg var Lelandra-historien så kompleks
at om vi skulle gjøre det,
ville vi trenge nesten 45 minutter
eller en ekstra film for å gjøre det skikkelig,
for kjærlighetshistorien med Charles er så viktig,
og det er en helt annen film,
og her ville jeg fokusere på denne rollefiguren,
på Jean og hennes kamp
og dramaet hun opplever.
Og det føltes som om jo flere sidehistorier vi hadde,
enten det var med Leandra og Shi'ar
eller med Hellfire,
ville det gå på bekostning av den sentrale, intime historien
om et ungt menneske som mister kontrollen.
Og at dem som elsker henne mest, som Hutch hentydet til,
familien rundt dem, at de også bryter sammen.
Alt som var utenfor den sirkelen
begynte å føles som om det kanskje gikk på bekostning av
den sentrale, emosjonelle opplevelsen av filmen.
Kanjeg hjelpe deg?
Dette er et annet unikt opptakssted og sett
i det som i praksis var bakgården til studioet der vi filmet.
Og Claude og gjengen hans bygget et utrolig detaljert nabolag
der de gjorde hvert hus unikt.
De er alle i praksis bare fasader,
men komplette med hager,
barneleker, alt mulig sånt,
for at det skulle virke så virkelig som mulig.
Og det var en veldig effektiv måte
å gi oss noe som jeg synes
var ganske ikonisk som et vindu til fortiden hennes
og den fremmedgjorte faren hennes.
Men det var også uvanlige omgivelser for en X-Men-kamp.
Stemmer, som er så jordnært som overhodet mulig.
- Ja. - Jeg tror at i mange av disse filmene,
og med det mener jeg ikke bare filmer basert på tegneserier,
men science fiction-filmer.
Det er som om jo mer eksotiske omgivelsene er, desto bedre.
Og for meg, i denne filmen, var det
på mange måter som om jo mer hverdagslig,
jo mer realistisk og gjenkjennelige omgivelsene var, desto bedre.
For disse tingene de gjør,
enten det er Iysstråler fra øynene eller telekinese,
det er så mange overnaturlige ting
at jeg synes det er mer interessant
å se noe overnaturlig i naturlige omgivelser,
for når du ser noe overnaturlig
i overnaturlige omgivelser, virker det nesten overflødig.
Det føles nesten som: "Hva er greia med at Iysstråler
skyter ut av noen øyne på en fremmed planet?"
Men i et nabolag som ser ut som et
hvem som helst av oss kunne bodd i,
og det er naboen din, blir det for meg
mer intenst og truende,
og jeg bruker stadig ordet "relaterbart".
Jeg henter litt vann til deg, ok?
Dette var en scene som Sophie forberedte seg
så grundig og dedikert på.
Jeg tror hun visste at det var et stort vendepunkt for rollefiguren,
og Simon hadde øvd mye på den med henne.
Men det er en veldig viktig scene for henne,
både som skuespiller og i denne rollen,
på grunn av hva det avslører om rollefiguren hennes,
og det er virkelig da hun forstår
den større historien bak rollefiguren hennes,
Jean Grey midt i denne brede historien.
Jean?
Alle disse bildene, ingen av dem er av meg.
Du lette aldri etter meg.
- Jean? - Hvorfor lette du ikke etter meg?
Kanskje vi burde sette oss.
Nei, jeg vil ikke...
Jeg snakket om partnere,
som Hutch og Lee og Mauro, filmfotografen,
men jeg vil nok si, og jeg er glad i deg, Hutch,
men den virkelige partneren min i denne filmen var Sophie.
Sophies fremførelse er alt i denne filmen.
Om Sophie ikke hadde vært så dedikert
og forberedt,
hadde ikke denne filmen fungert.
Uansett hvor god kinematografien var,
eller klippingen,
uansett hvor bra produksjonsdesignet var,
ville det ikke ha hatt noe å si.
Og jeg møtte Sophie,
jeg spiste lunsj med Sophie omtrent et år før vi begynte å filme.
Jeg tror jeg fortsatt skrev
andre utkast av manus, om jeg engang hadde kommet så langt,
og jeg sa: "Hør her, vi skal lage Dark Phoenix-historien.
"Du spiller åpenbart Jean, Dark Phoenix.
"Du vil være midtpunktet i filmen.
"Du vil måtte spille, som denne og mange andre scener antyder,
"som du vet, vil du måtte spille
"hele spekteret av følelser.
"Du vil måtte spille raseri.
"Du må spille smerte, du må spille sorg.
"Du må spille vold, forsvar,
"alt du kan forestille deg,
"og ikke bare det, men du vil måtte bære
"en veldig stor film.
"Det er et stort press for en
"som er sent i tenårene, begynnelsen av 20-årene.
Og du vil spille scener med,"
jeg mener, denne skuespilleren, Scott Sheppard,
er en utrolig sceneskuespiller
som har vunnet alle mulige slags priser.
Og i tillegg til ham,
Michael Fassbender, James McAvoy, Jennifer Lawrence, Jessica Chastain,
de beste skuespillerne i sin generasjon
som alle er ti-femten år,
Jennifer er vel ikke det,
men en god del eldre og mer erfarne enn Sophie.
Og hun var klar for det.
Og etter den første lunsjen begynte jeg å sende henne artikler,
bøker, YouTube-videoer av folk med schizofreni,
dissosiativt identitetssyndrom,
og hun leste dem, så dem og sendte meg ting tilbake.
Og vi konstruerte virkelig denne rollefiguren sammen,
og jeg er veldig stolt av henne,
for det er ikke en enkel ting å gjøre for en ung skuespiller.
Dere burde ikke ha kommet hit.
Hvorfor ikke? Vi har bare kommet for å ta deg med hjem, Jean.
Jeg har ikke noe hjem. Du har sørget for det.
Hør her, faren din kunne ikke takle deg,
så vi tok deg inn.
Du fortalte meg at faren min var død,
og du brukte meg for kreftene mine.
Nei, det er ikke sant. Det var ikke det som skjedde.
Det opptaket av Jennifer er ikke favoritten min i filmen,
men når man filmer med slike grupper er virkeligheten
at du ikke alltid får alle skuespillerne på samme sted til samme tid,
så du må filme det som kalles blokkfilming.
Om du har sett Harry Potter, vet du hvordan det ser ut.
Og du tar bare Jennifer Lawrence
når du har henne på den dagen i de omgivelsene,
og det er derfor du ser Jen atskilt fra resten av gruppen
i den scenen.
Heldigvis er det ikke så mye av det i denne filmen.
I denne filmen var heldigvis
skuespillerne dedikerte til å være der.
Men iblant var det uunngåelig.
Hold dere unna meg.
Hold dere unna meg!
Den tredje bilen som kastes i lufta er dataanimert,
og de to første er ekte.
Det er selvfølgelig ikke ekte.
Jean, vær så snill!
Og det er ekte. Åpenbart forbedret,
med røyken og alt det, men
vi sprengte veggen til det huset.
Og som Hutch snakket om, hele dette nabolaget,
hele gaten er hus vi faktisk bygget, som virket sprøtt,
men for å kunne skape den slags ødeleggelse
og den slags kontroll vi trengte,
måtte vi bygge det.
Jean, stopp!
Jeg har et klart skudd. Jeg tar...
Nei, det gjør du ikke.
Beklager, Hank. Jeg vil at Raven skal få en sjanse.
Jeg ba dere holde dere unna.
Dette var en scene jeg vil si at vi
justerte igjen og igjen.
Vi filmet den på nytt også.
Alle disse filmene har uunngåelig scener som må filmes igjen.
Vi har gjort det i hver eneste X-Men-film.
Jeg tror at de fleste store filmer nå for tiden
har det, for om du har muligheten til å gjøre det, hvorfor ikke?
Og vi prøvde virkelig å tilpasse denne
så vi kunne føle den indre kampen som Jean opplever,
og vi ville skape mest mulig intimitet med Jennifer,
slik at dette øyeblikket som snart kommer
ville føles virkelig tragisk.
Når det kommer...
blir folk skadet.
Og vi gjorde mye, selv i etterproduksjonen, for å vri
billedbruken rundt Jen
så du føler Jeans synspunkt,
at Sophies rollefigur forvrenger Iyden hun lager.
Dette er et annet sted at Lee Smith, klipperen vår, var veldig hjelpsom.
Og subtil. Men selv at Jeans hår beveget seg i den retningen
var en visuell effekt
for å antyde den ustabiliteten,
selv når det er meningen at du skal fokusere på følelsene i ansiktet hennes.
Og dette, fortalte Jennifer, er første gang hun har dødd i en film.
Én av tingene jeg vil si om denne scenen,
som jeg vil si at jeg er mest imponert over,
jeg ville sagt stolt over, men jeg gikk ikke i veien for ham,
var Nicks skuespill.
Jeg føler at Nick generelt
har vært den uhedrede helten i disse filmene,
i hvor mange filmer han nå enn har vært i,
for han er en fantastisk skuespiller.
Han viser seg ikke så mye frem,
og den rollen har ikke de samme
fargerike monologene som mange av de andre skuespillerne har.
Men dette øyeblikket der han må spille gjennom
kilovis av blå sminke og kontaktlinser... ganske fantastisk.
Selv om det bare hadde vært Nick, er det likevel fantastisk skuespill.
Men han var veldig fokusert
den dagen, og jeg prøvde bare å ikke gå i veien for ham,
og ikke gjøre for mange opptak,
for han ga veldig mye hver eneste gang.
Og det var veldig varmt der ute, og han hadde på seg det store antrekket,
og bare det å bokstavelig talt måtte gråte gjennom det er i seg selv...
Det var litt av en prestasjon.
- Ja. - Og en vanskelig scene å filme.
- Ja. - For det er både
en veldig emosjonell scene, og det er alltid vanskelige dager.
Men det var ikke til å komme unna
at vi drepte en rollefigur som vi virkelig elsker,
og både det å drepe Jen i serien
og hva det betydde for innsatsen i filmen.
Det er interessant at du bruker ordet "innsats",
for jeg tror at vi snakket om dette,
og det er veldig viktig, helt fra starten av,
for det er sant i Dark Phoenix-sagaen
at innsatsen virkelig står mer om liv eller død
enn det har vært for heltene i de tidligere filmene.
Åpenbart dør skurkene,
men at heltene dør er noe folk ikke er vant til,
det forteller deg at alle er i fare.
Og igjen bidrar det med litt ustabilitet eller spenning
til resten av filmen, noe jeg synes er verdifullt.
Og som skiller den fra resten av X-Men-filmene
der folk faller ned fra bygninger.
Om det er noen X-Men-relatert film
som har inspirert meg før denne filmen,
var det Logan.
Og igjen var Hutch produsenten av Logan, sammen med Jim Mangold,
og det dere laget var så ekte og jordnært.
Denne filmen er ikke like jordnær.
Du kunne ikke ha en X-Jet og romvesen og kosmiske krefter i Logan.
Men alvoret og følelsene i den filmen
var noe jeg prøvde å ta med til denne,
alle disse scenene,
jeg snakket med hver av skuespillerne og sa til Jen:
"Spill denne som en David O'Russel-film."
For Michael Fassbender var det:
"Som om du er i en film av Steve McQueen.
"Ikke tenk på dette som at du spiller i en tegneserie.
Tenk på det som et alvorlig, humanistisk drama."
Jeg syntes at det var noe dere gjorde
så utrolig bra i Logan,
og jeg prøvde å få det til her også,
selv om omstendighetene her er mer urealistiske.
Jeg Iærte mye fra Jim når det gjaldt det,
og overbevisningen om at vi måtte vise volden,
men ha konsekvenser.
Og det er en del av... og samtalene våre om dette,
begrunnelsen for
å drepe en hovedperson som Raven,
uten det har du ikke trusselen om konsekvenser
som du trenger for å fortjene den emosjonelle seieren på slutten.
For meg understøtter hennes død slutten på filmen.
- Stemmer. - Og rettferdiggjør Jeans valg.
Og innen de innser hvem de er...
er det for sent.
Vet du, det var herjeg først møtte Raven.
Hun var bare en litenjente, og...
hun hadde brutt seg inn...
Dette er en av yndlingsscenene mine i filmen.
For det er ikke en scene du ville forventet
i en stor superheltfilm.
Det er bare en dramatisk dialog mellom to flotte skuespillere.
Det er emosjonelt, det er komplisert. Det er rotete.
Og begge er veldig gode skuespillere,
så jeg bare tar et skritt tilbake og ser dem spille.
Og igjen, jeg synes at dette er et av de stedene
der Nick tradisjonelt, i denne filmen,
Hank tradisjonelt i tegneseriene
og i denne filmserien har vært som en liten, Iydig hund,
i mangel på en bedre metafor,
har vært Charles' Iydige hund,
og at han faktisk utfordrer Charles og til slutt vender seg mot ham,
føltes friskt og annerledes og som en mulighet for Nick
nå som han begynner å bli en mann...
til å bryte med faren.
Og jeg tenkte at det var noe som ville føles,
og definitivt er, veldig forskjellig
fra det vi har gjort tidligere.
En av tingene jeg likte best av det Simon gjorde i manuset
var å prøve å gi alle en ny dimensjon og nye øyeblikk,
så vi ser en annen slags tankegang fra Raven
i måten hun kritiserer Charles på.
Hank utfordrer endelig Charles,
bryter til og med med ham for å slutte seg til,
åpenbart, Magneto.
Vi får se en helt annen side av Magneto.
Og det gjelder for alle fra Scott til Storm,
selvfølgelig for Jean.
Men det var spennende fra et fortellerperspektiv
å få se disse skuespillerne ta for seg
nytt og spennende materiale.
Og i den scenen synes jeg at Nick gjorde en fantastisk jobb,
og det er den slags ting vi aldri har gitt ham en sjanse til.
Og det er veldig tilfredsstillende å se hvor talentfulle
de alle er når de får sjansen.
Hvorfor gjordejeg det?
Det er nabolaget vårt. - Ja.
En av de dagene det regnet
når vi ikke ville at det skulle regne,
og ikke regnet når vi ville det skulle regne.
Så bare...
- Gjør det beste ut av det. - Ja.
Skrudde på noen tårn og fikk regnet til å fortsette.
Jeg liker å bruke folks bakhoder i filmer.
Jeg synes det er mer dramatisk iblant,
Jessica hadde jo en utrolig manke av hvitt hår,
så det er noen opptak.
Det var et mindre, fordi det ikke var et nærbilde,
men vi filmet et nærbilde som vi ikke brukte.
Der vi virkelig fokuserer på bakhodet hennes.
Vi snakket mye om denne scenen med Jess,
og metaforen vi kom på
var tanken på at dette på en måte var veterinæren
som forteller deg at dyret ditt er sykt og må avlives.
Hun har en slags merkelig godhet ved seg,
som til syvende og sist er dødelig,
men det oppfattes ikke som aggressivt.
Det oppfattes som stille og snilt.
Og hun gjorde det perfekt.
Hun er en fantastisk skuespiller.
- Ja, det er hun. - Helt utrolig.
Kanskje...
Det morsomme med Jess er at hun kan være så alvorlig
og fokusert og presis,
se hvor presist hun beveger leppene der.
Men hun er også en veldig morsom person.
Så straks vi slutter å filme,
når vi er mellom opptak eller mellom scener,
spøker og tuller hun,
og hun er en helt annen person.
Hun har full kontroll over ferdighetene sine som skuespiller.
Hun kan skru det av og på.
Hun trenger ikke å bli i rollen hele tiden.
Dette var en annen kul ting som jeg har ønsket å gjøre i en X-Men-film,
helt siden X-Men: The Last Stand, nemlig å lage Genosha,
mutant-hjemlandet som Magneto skaper i tegneserien,
nesten som mutantenes Israel. Jeg sier det som en jøde.
Jeg har alltid villet gjøre det,
og hadde sjansen til det i denne filmen.
Og i stedet for å få det til å se ut som det gjør i tegneseriene,
som er et slags Iyst og skinnende Neverland,
ville jeg at det skulle føles som Genosha 1.0.
Så tanken var at Magneto har Iøftet
alt av metall opp fra havbunnen
og brukt det til å lage disse bygningene som folk kan bo i.
Og vi ser den spede barndommen til Genosha.
Hvem er du?
Hva gjør du her?
Svarpå spørsmålet.
Andrew her, forresten, fyren med dreadlocks,
var en stuntmann som var så god på stuntøvingene
og hadde så flott stemme
og ansikt at vi endte med å gi ham en rolle.
La henne være.
Hvorfor er du her?
Michael elsket denne ideen,
han elsket å bruke Genosha i filmen for første gang,
for han kjenner tegneseriene veldig godt.
Men han er som en versjon av Marlon Brando i Apocalypse Now,
dette var et lite samfunn
og han var i praksis en kultleder. Han ville være kledd i en stor,
jeg husker ikke om det var en hvit eller en svart kjortel.
Jeg syntes at det var å dra det litt langt,
men han bruker ganske fargeløse antrekk,
og han lever et fredelig liv før hun dukker opp.
Og han er en av de skuespillerne
der du bare skrur på kameraet,
og han gjør så lite, men uttrykker så mye.
Jeg vet ikke om det finnes en annen skuespiller som ham
som kan gjøre så mye bare med øynene. Veldig uttrykksfulle øyne.
Og han er så rolig.
Dette var en flott scene.
Jeg husker at jeg filmet dette og ble imponert over alt,
hvordan settet så ut, hvordan Sophie kom inn i det
og taklet utfordringen med en scene med Michael.
Og jeg husker at Michael kommenterte til oss begge
hvor imponert han var over Sophie,
og hvor godt hun spilte i denne scenen.
Du skal også ha ære, forresten.
Ja, jeg setter pris på det. Men jeg tror
det fine var at hver av disse skuespillerne, jeg tror
at Sophie naturlig nok var litt nervøs for Michael,
James, Jessica, Jennifer,
alle sammen, da hun først spilte mot dem,
kom bort til meg etter de første par opptakene
og sa at herregud, hun er utrolig,
for i Apocalypse fikk hun ikke muligheten til å gjøre så mye,
for det var så mange forskjellige rollefigurer i den filmen
og alle hadde hver sin lille del.
Og hun hadde en veldig liten rolle i den filmen.
Så at de så henne i forgrunnen,
i hovedrollen, og igjen
alle de forskjellige følelsene hun måtte spille,
hver av disse skuespillerne var så erfarne og fantastiske.
De var imponerte.
Jeg fortalte henne det, og det ga henne mer selvtillit.
...mister kontrollen...
skjer det ting, fæle ting...
med folkjeg elsker.
Hvem sitt blod er det?
Var det ikke derfor du kom hit?
- Hva tror du atjeg kan hjelpe deg med? - Jeg vet ikke!
Jo, det gjør du. Hvem sitt blod er det?
- Jeg vil ikke snakke om det. - Skadet du...
Så morsomt. Det var et lite øyeblikk der han setter ned koppen
og på en måte bommer og så setter den ned,
det er bare små ting i filmer,
som du ikke legger merke til når du filmer dem.
Noen av dem elsker du som feil,
og noen av dem irriterer deg litt.
Den irriterer meg litt fordi jeg føler at
jeg alltid ville ha en renere versjon av ham
som satte ned koppen der... og vi hadde renere versjoner,
men skuespillet hans var ikke like sterkt og aggressivt.
Så jeg lot feilplasseringen av koppen være med,
for det føles som i den ekte verden.
Dette er en av yndlingssekvensene mine i filmen,
delvis fordi alt er ekte.
Altså, ikke alt, men det aller meste er ekte.
Dette er ekte helikoptre som flyr inn,
men nok en gang med spesialeffekter, praktiske effekter, Cam,
som var sjefen for spesialeffekter,
han laget rigger der hun kunne ta kroppen til disse helikoptrene,
alt unntatt rotorene, og fjernstyre dem.
Så det første som straks ruller rundt på bakken,
ruller virkelig på bakken, og han la sprengstoff i bakken
som så ut som om rotoren kuttet opp bakken.
Og det andre som vi kommer til snart,
der hentet han inn to store kraner og laget en vaier
som gikk mellom de to kranarmene
som kunne holde noe sånt som omtrent to tonn.
Og han hadde helikoptret på den, fjernstyrt i kabelen,
slik at det kunne beveges inn, ut, mot eller fra Sophie og Michael,
åpenbart uten rotoren,
for vi plasserer dem ikke i nærheten av en rotor i bevegelse,
men vi hadde store vifter
som etterlignet hvordan det ville være å stå så nær.
Men de samhandlet virkelig med et helikopter.
Så gå til side.
Vi har samme rettigheter som deg og familien din.
Og somjeg sa, vi er ikke her for...
Soldatene dere snart ser Iøpe
og hoppe inn i helikopteret, Iøper og hopper inn i et helikopter
som virkelig er der,
tre-fire meter over bakken, og igjen
er det en del av publikums hjerner som gjenkjenner virkelig fysikk
og gjenkjenner en sekvens som dette som ekte, på en måte
den ikke ville vært i nesten en hvilken som helst annen film.
Så det er et ekte helikopter for skuespillerne her.
Slutt med det nå, sajeg!
Rotoren er åpenbart ikke ekte, for det ville ha vært farlig.
Men når dette skjer vil dere se at helikopteret hever seg litt,
og så virkelig spinner,
og alt dette er helikopteret som spinner på en rigg
og sprengstoff som detonerer.
Det er åpenbart falskt fordi vi ikke risikerte livet til Michael Fassbender.
Men dette er helikopteret på kabelen,
og alt unntatt rotoren er ekte.
Og det er en metallgjenstand på halvannet eller to tonn
som beveger seg nærmere dem og lenger unna
med svære vifter som simulerer vinden.
Det er et kamera inne i helikopterkroppen, som filmer dem.
Det er også veldig nyttig for spesialeffektfolkene
å ha ekte elementer å bygge på.
Det er det som hjelper deg å føle at dette bildet er ekte,
og som Simon sa gi deg den ubevisste følelsen
om at dette er ekte fysikk.
Det utgjør hele forskjellen.
Det er det første helt kunstige opptaket av et helikopter,
for det kunne vi så klart ikke kontrollere.
Gå!
- Dra herfra! - Du må hjelpe meg!
Jeg trodde at du beskyttet mutanter her.
Jeg beskytter dem... mot deg.
Du må dra.
Gå!
En uttalelse fra Kongressen i kveld, som overveier
midlertidig internering av mutanter for dem...
Det er bare gøy å se på Michael.
Jeg tror at vi begge satt her fascinerte
og i ærefrykt/småforelsket i Michael Fassbender.
...angripe politi og militært personell...
Den nyhetssendingen var noe vi diskuterte frem og tilbake,
angående hvor alvorlig vi ville den menneskelige reaksjonen skulle være.
I starten var det en større reaksjon, men det føltes...
Vi ville ikke at det skulle føles som om de plutselig gikk
fra å hedre X-Men, til å sperre dem inne.
Så jeg fant et slags kompromiss,
og vi filmet nyhetsoppleseren på nytt.
...alt vi har oppnådd. Du må gi oss sjansen.
Som dere ser, begynner klærne til Charles å bli mer sjuskete,
som vi ser senere i filmen,
noe som på en måte gjenspeiler at han mister kontrollen,
og må se på seg selv på en ny måte
og ta ansvar for det han har gjort,
men også begynne å være mer ærlig med seg selv, tror jeg.
...folk holde avstand.
Enhver observasjon burde straks rapporteres til politiet.
Statelige tjenestemenn har...
Dette er en av yndlingsscenene mine i filmen.
Det er en scene jeg skrev tidlig og skrev om en del ganger,
om det første møtet mellom Jean og Jessicas rollefigur.
Og tanken på at Jean kontrollerer tankene til alle,
men at Jessica ikke kan kontrolleres, er vel ganske subtil,
for ikke alle legger merke til det eller forstår det helt.
Men jeg syntes det var en kul måte
å avsløre at du ser scenen
og lurer på hvorfor du ser en gammel mann drikke,
helt til denne forvandlingen.
Var ikke dette vår første dag med Jessica? Eller kanskje andre halvdel?
Filmet vi ikke den første halvdelen før vi gikk videre til dette...
Ja, det er mulig.
Dette opptaksstedet.
Det er en liten bar i Montreal, men ser ut og føles flott ut.
Ja.
La oss bare si atjeg har venner i høye stillinger.
Hvem er du?
Et bedre spørsmål er...
Hvem er du?
Og jeg tror at selv om Jessica og jeg er venner
og har vært det siden vi laget The Martian sammen,
tror jeg at dette og denne monologen er grunnen til at hun ble med i filmen.
For jeg tror at det er en tematikk
og til og med et politisk element ved dette, som appellerte til henne.
Og det gjør det for meg også.
Det er en film med en kvinnelig hovedrolle,
men jeg ville at den skulle være mer enn bare det.
Jeg ville at den skulle utforske, som jeg sa tidligere,
denne patriarkalske siden av Charles.
Jeg vil også utforske det å bemyndige en kvinnelig rollefigur
i en mannsdominert, om ikke verden, så iallefall sjanger.
Så denne tanken om utdaterte ord,
sagt for lenge siden av trangsynte menn,
noe jeg tenkte at Jessica ville elske.
Og det gjorde hun.
De kan ikke engang begynne å forstå hva du er.
Selv ikke dine X-Men.
Vi hadde en litt lenger versjon av denne scenen
som egentlig bare inneholdt litt mer overtalelse,
men så klippet vi det bort, eller Lee gjorde det, fordi å avslutte med et smil.
det litt nifse smilet, var en sterkere avslutning.
- Hva? - Hank er ikke i undervisningen.
Har du sett på rommet hans?
Ja, han er ikke der heller.
Og det er her jeg tror, mens vi tenkte ut filmen
og tenkte på hvordan man bryter opp en familie,
det handler ikke bare om å bryte opp en familie,
men det handler om å endre tilhørighet
og skape nye familier, og denne tanken
på at Hank blir en del av Magnetos familie
er noe som ville ha vært utenkelig
for én eller fire filmer siden,
spesielt siden de kjempet om Mystique.
- Hun er borte. - Jeg vet det.
Så hvorfor er du her, Hank?
Du har øyne og ører verden rundt
for å hjelpe deg å finne mutanter.
Dette var en interessant dag på settet, for vi hadde funnet et opptakssted
til denne scenen som var...
Det stemmer.
En slags skog,
men da vi kom dit, var det ikke virkelig en skog,
det var ett tre og litt gress og føltes som
om det ville bli et antiklimaks å ha dette møtet
mellom disse to skuespillerne som har vært fiender,
og dette øyeblikket der Magneto
får vite dette om kvinnen han elsker.
Og vi gikk bare rundt
og så alt vrakgodset som fortsatt Iå der etter at vi hadde filmet,
og dette føltes som riktig sted å gjøre det.
Og Michael, fordi han er så fantastisk til
å bruke alt han har blitt gitt, det var hans avgjørelse
å ha denne bevegelsen mot restene av helikopteret.
Merkelig nok ble dette veldig interessante omgivelser
for disse to personene, for det er
en verden preget av ødeleggelse mens familien blir ødelagt.
Du må hjelpe meg å finne Jean.
Omjeg finner henne, viljeg drepe henne.
Jeg vet det.
Dette er delvis et sett og mange visuelle effekter i bakgrunnen
for at det skal se ut som New York.
Ja, det er faktisk på en stor scene i Montreal.
Og dette er et sett.
Alt som skjer her fra nå av,
og det er mye som skjer her,
er et nydelig sett som Claude Pare designet,
og først hadde vi tenkt det skulle være det franske konsulatet,
og teppet på bakken skulle antyde at det var det franske konsulatet,
og så utforsket vi det ikke noe mer enn det.
Men jeg tror at Claude Pare, om det er oss om Claude
og Pare, tanken på representere Frankrike i denne filmen.
Kan hun ikke kontrollere den, ødelegger vi den.
Og dette er en scene vi filmet på nytt.
I starten ga ikke denne scenen noe informasjon om
hva som skjedde med Jean i rommet.
Den ga ikke noe informasjon om den kosmiske kraften i Jean.
Og det føltes som om, selv om jeg ville at Jessicas rollefigur
skulle være mystisk,
finnes det et visst punkt der et mysterium blir til en gåte.
Og du har ikke noen kobling til det.
Så dette ble en mulighet for Jessica til å forklare
hvorfor hun var der, hvorfor hun ble trukket dit,
og viktigst av alt hva som skjedde med Jean.
Og dette ble den store visuelle effekter-sekvensen.
Og den dypeste respekt til Phil og Kurt,
sjefen vår for visuelle effekter og produsenten vår,
de laget hele denne sekvensen ganske sent i prosessen,
så vi hadde dårlig tid,
men likevel ser det fantastisk ut.
...den kraften.
Hvorfor?
Fordi det er gnisten som ga liv til universet...
og flammen som ødela min verden.
Det som er igjen av folket mitt...
Og det er åpenbart sant for D'Bari-figurene,
vel, ikke åpenbart, jeg sier det til den dedikerte fansen.
Det er... Planeten deres ble ødelagt av Phoenix-kraften.
Hvorfor meg?
Fordi du er sterkere enn du vet.
Fordi du er spesiell, Jean.
Med min hjelp...
Og jeg ville at dette på noen måter skulle gjenspeile
hvordan Charles oppfordrer den unge Jean tidlig i filmen.
Selv å bruke ordet spesiell var med overlegg.
I begynnelsen oppfordret Charles henne
til det han trodde var bra,
og nå oppfordrer Jessica henne til det hun tror er bra.
Men for dem begge er det et element
som myndiggjør dem og agendaen deres. Og i slutten av filmen
velger Jean sin egen agenda for å redde dem hun elsker.
Og det er på en måte utviklingen i filmen for meg,
at hun ikke er barnet til noen av dem
og vokser opp til å ta sine egne avgjørelser.
Men her blir hun på en måte forført
over til Jessicas side. Og Jessica er veldig overbevisende.
...de frykter.
Og det de frykter...
Prøver de å ødelegge.
Led Raven?
Ikke lenge.
Og igjen, om du ser på dette
er det veldig skittent på en måte
som tidligere X-Men-filmer ikke har vært.
Kameraene flytter seg rundt litt. De er håndholdte.
Det er lengre linser, det er ikke jevnt og statisk.
Verden faller på en måte fra hverandre,
så jeg ville at kameraarbeidet også skulle føles litt ujevnt.
New York.
Vi vil ha øyne på bakken når vi kommer dit.
Om du ser på all bevegelsen rundt Michael der, er det subtilt,
men du vil se at kameraet ikke bare fokuserer på ham.
Og dette er et steadicam, i motsetning til et kamera på en kran,
slik det vanligvis ville vært i et slikt opptak.
Så det gjør menneskelige bevegelser litt mer levende,
og til og med som skritt i måten kameraet beveget seg nå nettopp.
Straks kan vi avsløre Magneto-hjelmen,
som vi i praksis har i alle disse filmene.
Jeg vi har den med i alle filmene siden First Class.
Stor avsløring i Days of Future Past. Avsløring i Apocalypse. Avsløring her.
Og flott musikk her. Hans Zimmer gjorde en gjennomgående fantastisk jobb.
For han måtte også følge
så mange forskjellige tonaliteter, emosjonelle og psykologiske,
og når filmen går mot et vendepunkt her,
hører du at musikken blir kraftigere
slik at den lover en konflikt mellom Magneto og X-Men.
Ja, og Hans er, for å gå tilbake til folkene som er
Oscar-nominerte eller vinnere, utrolige å jobbe med,
jeg har skrevet manus til Hans Zimmer-musikk
siden jeg gikk på filmskolen. Han er en av mine helter.
Og en utrolig inspirasjon.
Og etter den forrige superheltfilmen hadde hadde jobbet med,
før denne, sa han at han ikke skulle lage
flere superheltfilmer eller tegneserietilpasninger.
Og jeg skrev e-poster. Jeg ringte, jeg tryglet.
Til slutt fikk jeg et møte med ham,
for han holdt en konsert i Montreal
mens vi forberedte denne filmen,
og fikk overtalt ham til å i det minste fortsette samtalen.
Vi hadde noen telefonsamtaler til
før vi endelig overtalte ham til å jobbe med filmen.
Og jeg tror grunnen til at han gikk med på å gjøre filmen, var at han forsto
at dette ville bli en annen slags superheltfilm.
Det ville ikke bli så bombastisk eller bred og operativ
som filmene han hadde jobbet med tidligere.
Den ville være mer jordnær og skitten.
Så han så det som en mulighet til gjøre noe annerledes.
Og tingen med Hans er, jeg tror det gjelder for alle kunstnere,
og Hans er definitivt en stor kunstner,
at han vil ha en ny utfordring hver gang.
Så dette føltes som en mulighet til å gjøre noe annerledes.
Og denne filmen har mye musikk.
Det er ikke musikk i hele filmen, men jeg tror vi har mer musikk
i denne filmen enn vi hadde i noen av de andre X-Men-filmene.
Og det gir oss følelse.
Det forsterker spenningen, momentet og overganger.
Musikken gjør mye arbeid i denne filmen,
og jeg elsker musikken så mye at vi brukte den.
Hans, i Iøpet av alle de månedene
og årene vi jobbet med filmen,
jeg tror han laget 11 eller 12 timer med musikk
til denne filmen.
Han laget lange suiter, og når de var ferdige
begynte Iydklipperne og Lee og Hans' gruppe
å klippe ned disse lange stykkene til å passe til bildene
og til individuelle temaer for rollefigurene.
Så det var en omfattende prosess med å finne, skape
og tilpasse musikken til filmen.
Noe jeg aldri har gjort før som produsent for en film.
Vanligvis vil komponister skrive til filmen,
og Hans ville faktisk ikke se filmen, han ville
begynne å skrive musikken først kun basert på
samtaler, selv før han hadde lest manus.
Og et utrolig samarbeid. En forbløffende prosess for meg,
etter å ha jobbet med haugevis av filmer som leder
og igjen som produsent.
Jeg har aldri opplevd noe som det vi hadde med Hans.
Både kreativt og når det gjaldt prosessen.
Ja.
Og dette er, som Hutch nevnte tidligere,
vi bygget mesteparten av denne Fifth Avenue-gaten
på en scene i Montreal.
Det er vår største scene. Det var det største vi bygget.
Og når du ser i den retningen, er det meste av det
faktisk en park i Montreal.
Men så snart handlingen braker Iøs,
ser alt i retning av bygningene
og nedover gaten, og alt det er et sett.
Og forbi et visst punkt nede i gaten er det visuelle effekter.
Det som kalles en settutvidelse.
Men vi bygget flere kvartaler av Fifth Avenue.
Og grunnen til å bygge det i motsetning til å filme det ekte stedet
er så klart at dette ser ut som Fifth Avenue. Vi kunne ikke dra til New York
og stenge av Fifth Avenue i flere kvelder.
Men også fordi vi ikke kunne ha gjort alle disse ødeleggelsene i en ekte gate
på en måte som ville gi oss den slags følbar action
og ødeleggelse, som denne sekvensen krevde,
spesielt når Magneto trekker en t-banevogn opp av bakken
og kaster den gjennom en vegg.
Som var en idé Simon hadde, jeg tror nesten før
vi begynte med manus. Det var noe han hadde i hodet
som en... Faktisk hele denne sekvensen,
hele kampen i New York hadde på forskjellige tidspunkkt
større skala og enda mer trøkk.
Men tanken på å se X-Men slåss mot X-Men
var veldig viktig for ham, og han syntes det var en banebrytende idé,
at høydepunktet, klimakset i det hele ville være
at Magneto dro en t-banevogn opp gjennom gaten.
Jeg var faktisk aldri helt overbevist,
men jeg elsker hvordan det ble til slutt.
Ja, for meg handlet det om å gå tilbake til ideen
om å prøve å få all handlingen til å finne sted på ekte steder.
Alle vet hvordan en bygate ser ut.
Mange vet til og med hvordan Fifth Avenue ser ut
fordi de har sett New York i TV-serier og filmer, så
en av tingene jeg elsker med, som et eksempel,
James Cameron-filmer er at han iscenesetter, bortsett fra Avatar,
han iscenesetter fantastiske action-sekvenser
i hverdagslige omgivelser man kan relatere til, fabrikker og gater.
Det føles veldig ekte selv om det som foregår
er helt surrealistisk.
Og apropos at ting er ekte, Cam, spesialeffektsjefen vår,
laget en rigg der den vognen, som var en ekte t-banevogn,
ble Iøftet med hydraulikk og kastet gjennom en vegg.
Så vognen som knuser veggen bak Michael Fassbender
er et ekte tog som knuser veggen bak Michael Fassbender,
og det var meningen at det skulle stoppe et par meter tidligere
enn det til slutt gjorde, så den kom nærmere Michael
enn vi hadde tenkt og knuste noe av taket over ham,
nok en gang nærmere enn vi ville.
Og sannsynligvis bare Michael Fassbender
kunne ikke bare bli stående i ro, men knapt blunke til tross for
at tonnevis av togvogn
krasjet altfor nær ham.
Og det er en av samtalene du har,
burde vi gjøre dette praktisk
eller bruke visuelle effekter,
for det er åpenbart risikabelt.
Ofte går ikke nødvendigvis slike ting som planlagt.
Og det tar enormt lang tid å rigge det opp for å gjøre det på nytt.
Og Cam var helt sikker på at det fungerte. Han testet det.
Han mente virkelig... så vi sa greit.
Vi var litt skeptiske, men det ble flott.
Jeg tror ikke vi trengte å gjøre det på nytt.
Jeg tror vi bygget det opp igjen dagen etter.
Ja, det var mye.
For han måtte, rett etter... det var...
De måtte flytte hele veggen tilbake
og få alt ut derfra.
Men vi var heldige.
Vi hadde så klart mange kameraer, men bare ett opptak.
Kom her! Få meg inn i det huset, nå!
Har du også kommet for å drepe meg?
Og der er fortsatt alt der inne.
Jeg sviktet deg. Jeg vet det, men...
Dette var en idé som er en av tingene
jeg elsker med å skrive og produsere
og regissere, og det er flytende overganger
angående hvordan jeg vil definere dem, i min erfaring er det et samarbeid,
å samarbeide med en som Hutch og med skuespillerne.
Og det er mange ting i denne filmen
som var flotte ideer fra Hutch.
Mange flotte ideer kom fra skuespillerne,
og det at Jean Iøfter Charles ut av stolen
og får ham til å gå opp trappen mot henne var James McAvoys idé.
James leste manus, og der
torturerte hun ham, mens han satt i stolen,
og James syntes at å la henne faktisk Iøfte ham ut av stolen
var enda mer smertefull og forstyrrende. Og det er virkelig begge deler.
Så det var slik det utviklet seg til dette øyeblikket.
Som er vondt å se på.
Vær så snill, Jean.
Vær så snill.
James henger i kabler her, men mye av det er fysisk skuespill.
Han har den evnen, slik mange av disse skuespillerne har,
en kroppskontroll
som lar ham gjøre mange veldig intrikate og nyanserte små bevegelser
som får deg til å tro på at det som skjer er ekte.
...sett i min.
Så se.
Se, Jean.
Og hva du velger å gjøre med gaven din,
det er helt opp til deg.
Mye arbeid for den visuelle effekt-gruppen,
med alt det i klærne, hårbevegelsen, sprekkene i ansiktet hennes,
demolekylariseringen av veggen bak.
Bra jobb med å si demolekylarisering, Hutch.
Jeg har hatt mye trening.
Ja, virkelig, jeg vil si at å faktisk uttale ordet
demolekylarisering var vanskeligere for mange av partnerne våre i filmen,
enn å faktisk vise det visuelt i filmen.
Du sier mye, for som sagt var det vanskelig.
Jeg kan hjelpe henne på måter som du ikke kan.
Hun kan ikke hjelpes.
Hun er en tapt sak.
Noen av disse er ganske stiliserte opptak,
og det er en annen måte Simon og Mauro gikk over
til en annen estetikk enn vi har sett i noen tidligere X-Men-filmer.
...det er fortsatt håp.
Ja, en av tingene jeg sa til Mauro
da vi først begynte å snakke om filmen
og at han skulle være med, var at selv om jeg beundrer Avatar
og den er en fantastisk visuell prestasjon,
ville jeg at denne filmen skulle være mest mulig ekte.
Så jeg hyret inn den Mauro som filmet Training Day.
Ikke den Mauro som filmet Avatar.
Selv om ferdighetene hans med visuelle effekter
var veldig nyttige i denne filmen,
ville jeg at han skulle føle at han kunne eksperimentere.
Jeg ville den skulle føles skitten og ekte og håndholdt,
realistisk og møkkete. Og han ble begeistret for det.
Stiliseringen du nettopp snakket om
føles ikke like ekte,
men det er en mulighet til å gjøre noe
som ikke tradisjonelt gjøres i disse filmene,
og skape en ny filmgrammatikk.
Jeg tror vi alle følte at det fantes en filmgrammatikk
som Bryan Singer skapte i den første X-Men som var nesten 20 år gammel,
og den hadde ikke forandret seg noe særlig på alle de årene,
til tross for å ha andre regissører, Brett Ratner, Matthew Vaughn.
Bryan hadde jobbet med mange av filmene.
Og jeg var inspirert av mange filmer.
Men i det minste i dette filmuniverset
var jeg veldig inspirert av det Mangold gjorde med Logan,
og skapte en helt annen filmgrammatikk
enn han gjorde i Wolverine-filmen.
Og jeg følte at vi hadde en sjanse her,
på grunn av tematikken, ikke bare fordi
vi ville gjøre den realistisk og intim,
men fordi tematikken krevde den slags estetikk
kunne vi gjøre det, og det ville føles organisk og ikke overflødig.
Og dette er, som du sa tidligere,
hvor kompliserte de visuelle effektene her er,
fra håret og øynene i sprekkene
til den kosmiske kraften og alle fargene
i den kraften er...
Vi jobbet med det helt til siste øyeblikk
før vi skulle gi det videre til
disse folkene, visuell effekt-gruppen,
spesifikt Kurt og Phil, jeg tror ikke vi sov de siste ukene
- før vi leverte denne filmen. - Nei.
De reiste frem og tilbake mellom her i Montreal,
der mye av arbeidet ble gjort.
De var på telefonen med hvert eneste kontinent
på grunn av alle småtingene.
Kom igjen!
Der er en! Ta ham!
Jean!
Det er enda et stykke imponerende praktisk filming
der de faktisk dro stuntkvinnen gjennom taket,
det er en ekte kvinne i det opptaket
som flyr gjennom taket og inn i ytterveggen.
Få ham ut! Kom igjen!
Ut! Kom igjen, karer. Tog.
Dere fire blir med meg, kom igjen!
- Kom igjen! - Beveg dere!
- Hun er i live. - Scott, du må få henne ut.
Du må... Nei!
Alt klart.
Det var mye diskusjon her om hvor mye kraft
som skulle være igjen i Jessicas hånd der.
Fordi vi ville ikke at hun skulle se ut som Tingeling,
men vi ville gjøre det tydelig
at hun hadde beholdt noe av den kraften,
den kosmiske kraften fra Jean, og virkelig ønsket resten av den.
Det var en scene jeg skrev
og som vi filmet som var en slags overgangsscene
mellom denne og neste som gjorde det uttrykkelig klart.
Men vi syntes alle at det var tydelig nok i det uttrykket
og det at hun er her,
så James McAvoy sa
at hun vil komme tilbake etter resten,
at vi ikke trengte den ekstra scenen.
Og dette var en togvogn,
det utvendige var visuelle effekter, men alle disse var ekte vogner
som ble montert på et hydraulisk system
som fikk dem til å riste og gynge som vanlige vogner.
De kunne bevege seg og gi skuespillerne en virkelighetsfølelse,
og gi kameraet en følelse av bevegelse og virkelighet.
Jeg var det.
Jeg skulle aldri ha Iøyet til henne.
Jeg tok feil.
Men denne kraften...
i henne, jeg plasserte den ikke der.
Jeg ville aldri ha gjort noe for å skade henne med overlegg.
Det er ikke meg, og dette er ikke Jean.
Dette var en scene jeg var begeistret for,
å samle alle i en scene for å ha en dramatisk utveksling,
og for meg føltes det som høydepunktet
av de politiske og sosiale argumentene de hadde hatt.
Men den er informert av Jean og Jeans historie.
Den er informert av følelsen,
den emosjonelle krisen i filmen. Og å se, som jeg sa tidligere,
se Charles måtte ta ansvar
for det han har gjort, og at det er grunnlaget for actionsekvensen
som vil komme, jeg syntes at det var en mektig og spennende idé.
...tingen...
har fått smaken på den kraften,
og hun vil komme tilbake etter mer.
Hun vil komme etter Jean.
Som Simon nevnte var dette en triumf for praktiske effekter
fordi disse togene var så store,
de var to etasjer høye.
Og å montere alt det på en rigg, både for å få dem til å riste,
men også for å bevege dem som om de lener seg i en sving
slik at du fikk den realistiske følelsen av bevegelse.
Det var ganske beundringsverdig.
De må også lage dem slik at man kan
få tilgang til dem på forskjellige måter via settet.
Så du kunne fjerne taket. Du kunne fjerne visse vegger
og å få inn Iys og kameraer.
Så dette var en formidabel utfordring å lage.
...du har flere fiender ombord.
Ja, og vår kunstansvarlige,
Michele Laliberte, fortjener ros for dette,
for hun var helt sentral i å designe og bygge dette
og så mye annet i filmen.
Hun har virkelig vært klippen vår når det gjaldt produksjonsdesign
i ganske mange filmer på rad.
Har faktisk vært gjennom flere forskjellige produksjonsdesignere.
Hun er lojal til Montreal og utrolig talentfull,
og som du sa er det så mange ting
som virkelig kreves for å bygge
noe man skulle tro ville være lett
fordi det bare er et rektangel.
Ja, en av de største utfordringene med denne sekvensen
var å få ting klart før vi skulle filme,
og når vi hadde skuespillerne og balanserte ut,
for vi bruker samme sett til både første enhet
med hovedrollefigurene og Simon
og til andre enhet for å spille inn stunt.
Så det krevde mye avansert planlegging
å finne ut hvordan du skal gjennomføre sekvensen,
og gi alle det de trenger for å gjøre en skikkelig jobb.
Hva?
De er ikke hva?
- De er ikke mutanter! - De er her for Jean.
Gjør klar til å åpne ild!
Gutten din hadde rett om oss.
Vi kan hjelpe dere!
Vær så snill!
Ild!
Disse helbredelseseffektene var også veldig vanskelige for oss,
en stor utfordring for visuelle effekter,
men også å prøve å finne riktig balanse mellom at det skulle virke ekte
samtidig som du også så noe umenneskelig under det ytre.
Ja, det å skape et indre skjelett
for et romvesen under menneskelig hud var vanskelig,
for vi ville ikke at det skulle virke for reptilsk
eller som du sier overnaturlig.
Men vi ville at det skulle antyde at de var romvesener
under skallet av menneskehud.
Vi er bare ute etterjenta. Gå til side.
Nei!
Og dette er noe jeg tror at så snart vi forpliktet oss til dette,
var det naturlige høydepunktet at endelig
sto alle i X-Men sammen og samarbeidet.
Folk som var venner eller fiender er nå på samme side.
Og så er det mye av
lagarbeidet som har vært i tegneseriene,
men som ikke virkelig har blitt vist i filmene før.
Det kommer et øyeblikk senere når Hank kaster noen,
og Storm kaster et Iyn mot personen i luften.
Storm er en figur
som er utrolig mektig og populær i tegneserien.
Og vi har gitt henne kule ting å gjøre tidligere,
men jeg tror at dette er første gang
hun virkelig slipper kreftene sine Iøs,
og de tidlige reaksjonene fra publikum har vært
at de er glade for å se Storm være tøff.
Og noe av det jeg liker med denne sekvensen for alle
var at alle på en måte blir sluppet fri
fra denne kampkunst-tilnærmingen
som Brian Smrz brukte for å inspirere Magnetos kampstil,
den rasende Beast,
at Storm virkelig slipper kreftene sine Iøs, og selv Nightcrawler
får virkelig være blodtørstig.
Det var noe vi snakket mye om,
at vi ville at kampen skulle føles annerledes enn vi har sett tidligere,
og grunnlaget for det var
at alle slår seg sammen. De slåss for Jean
og blir rasende av omstendighetene de befinner seg i.
Og en av tingene vi snakket om var at selv om Alan Cumming
på en måte blir kontrollert i X2,
har han også en blodtørstig side, og vi har brukt
Kodi Smit-McPhee som en komisk Nightcrawler
og ville se den forvandlingen
til noe mer voksent og voldelig, så
utløseren er dødsfallet til personen som stolte på dem,
og nå er han på krigsstien.
Selv dette er et slags manisk smil.
En liten detalj, men jeg liker hvordan visuelle effekter-gjengen
og Simon videreutviklet strålen. Den føles mer ekte nå,
dødeligere enn i tidligere filmer.
Det er egentlig bare en tyvkopi av et Iyssverd.
Star Wars var yndlingsfilmen min da jeg var ung,
The Empire Strikes Back, faktisk, men Star Wars-franchisen
var yndlingsfilmene mine, og er det igrunn ennå,
og Iyssverdet fluktuerer litt mer.
Det er det som får det til å føles litt mer organisk
og ekte i motsetning til å bare være en rett Iysstråle.
Så vi importerte litt av den ideen til Scotts stråle,
noe vi ikke virkelig hadde gjort før.
Når du er i tvil, stjel fra Star Wars.
Enda et usannsynlig partnerskap. Noe av moroa med dette var
å finne ut hvem som slår seg sammen med hvem,
og det Magneto-Storm-øyeblikket var kult.
Dette var veldig vanskelige visuelle effekter.
Interiøret der. Vi jobbet mye for å få Iyset riktig,
så det virket mest mulig ekte,
til tross for at det åpenbart er fullstendig urealistisk.
Og dette er slike ting
jeg liker i filmer, folks bakhoder.
Jeg er ikke engang sikker på om det er Jessicas bakhode.
Men noen har på seg den parykken.
Jeg er fortsatt ikke så glad i det hoppet, men...
Vel.
Hank!
Enda et sted der musikken spiller en stor rolle
og er så metodisk og nøyaktig bygget,
for å føre alle delene sammen,
både handlingen og til slutt
følelsene for det valget Jean tar til slutt.
Jeg var begeistret for denne scenen.
Skulle ønske vi hadde hatt mer med Michael Fassbender og Jessica Chastain
sammen i en scene, for meg var det et historisk og ikonisk øyeblikk.
Jeg håper de vil spille mer sammen,
for skuespillerstilene deres utfyller hverandre svært godt.
Begge er subtile, nyanserte skuespillere. Begge er utrolig presise,
så jeg klarte å få inn omtrent fire replikker,
og så 50000 skudd.
Men jeg var begeistret over å få dem i en scene mot hverandre.
Vi filmet faktisk en eskalering av det der i tillegg til
å fyre av alle de våpnene og all den ammunisjonen,
drar Magneto en rekke håndgranater ned fra veggen
og drar ut sikringene mens han beskytter seg bak en barriere.
Det var flott. Det var veldig gøy. Men til syvende og sist
føltes det litt overflødig etter det vi alt hadde gjort.
Så vi bestemte oss for å droppe det. Men kul idé.
Ja. Og han gjør det på en måte i X-Men 2.
Ja.
Jeg er så lei for detjeg gjorde med deg.
Jeg vet det.
Jeg ville bare beskytte deg.
Dette var fantastisk, all ære til Mauro
for Iyseffekten bak henne,
som vanligvis ville være...
Den slags baklys ville ha vært en visuell effekt,
men vi kom dit den dagen, og det var slik det så ut.
Lyset kom gjennom vinduet.
Vi brukte linser som fanget dem, og alt dette er ekte.
Det baklyset er ekte.
Vi overbelyste bakgrunnen her.
Summer gjorde også en bra jobb her.
Ja. Hun er en veldig god ung skuespiller.
Dette var tilbake i det forlatte sykehuset vårt.
En annen utfordring med togsekvensen er at du ikke kan filme inne,
du kan ikke filme det kronologisk.
Så siden du ikke filmer i rekkefølge
må du fjerne eller legge til ting
avhengig om det hadde blitt skadet i kampen ennå,
det krevde utrolig mye arbeid
fra kunst-og rekvisittavdelingene
for å sørge for at alt så riktig ut når vi klippet det i riktig rekkefølge.
Dette var en av de visuelle effektene jeg var mest skeptisk til
og forferdet over hva disse boblene var.
Det er ganske åpenbart visuelle effekter,
og veldig avanserte, men disse boblene,
ideen om at de var beskyttet av bobler
har jeg sett fungere forferdelig dårlig i filmer før,
blant annet noen jeg har jobbet med.
Men likevel fant disse folkene en måte å få dem til å virke organiske
og i mangel av
en bedre beskrivelse realistiske og kule.
Og det var ikke lett,
for det var virkelig en serie gjentakelser
for at det ikke skulle se ut som om de satt fast i plast
som boblemennesker.
Et annet unikt opptakssted vi fant
i utkanten av Montreal, som så kunstavdelingen
og Michele fylte med togvrak
og mye annet, alle brannene,
for den siste scenen.
Røyken bak Magneto er en visuell effekt der og veldig effektiv.
Alle disse korte klippene, nesten alle,
klippet til Magneto, klippet til Beast,
er dem på en scene foran en grønnskjerm
med bare settutvidelser i bakgrunnen.
Og denne action-sekvensen var en...
Vi hadde to kjempegode andreenhetsregissører.
Guy Norris, opprinnelig, som var stuntkoordinatoren
i den siste Mad Max-filmen.
Og så Brian Smrz som har vært stuntkoordinator for oss
og andreenhetsregissør i så mange av X-Men-filmene kom inn
og hjalp oss med denne slutten.
Og denne scenen var veldig bra koreografert.
Og så klart forsterket av visuelle effekter som er forskjellige
fra dem vi har sett i X-Men-filmer før.
Det opptaket fra et kamera på en kabel som flyr mot henne
og spretter tilbake med noe Brian Smrz og jeg snakket om,
for det var noe han gjorde i Lady Deathstrike-kampen i X2.
Og jeg har alltid elsket hvordan det fløy mot dem
og så ble kastet litt tilbake.
Det gjorde det enda mer følbart.
Dette er veldig kule visuelle effekter som karene laget.
Og helt til siste sekund.
Ja.
Jeg er fortsatt forbløffet over at Jessica Iøp med de hælene.
Det er veldig lite Jessica Chastain ikke kan.
Det er sant.
Jeg tror ikke jeg har oppdaget noe ennå.
Men jeg leter fortsatt aktivt.
Og dette var et opptak jeg alltid så for meg
som et der jeg filmet i 360 grader rundt dem, eller 780
eller hvor mange ganger det spinner rundt dem.
Og det å se det først gjøre Jessicas figur sterkere
og at hun så begynner å forfalle, tenkte jeg ville være interessant.
Og det er en utfordring for de visuelle effektene,
det er et opptak fra avstand, og de gjorde en fantastisk jobb.
Jean!
Et veldig vanskelig øyeblikk, men effektivt gjennomført
når du har med slike kosmiske krefter å gjøre,
men samtidig spiller et intimt øyeblikk
mellom Scott og Jean, og et viktig et,
for det har stor påvirkning på valget hun tar.
Og jeg synes Simon skal ha ære for
at du klarer å finne det midt oppi så mye visuell støy.
Og en stor del av det var å tone ned den visuelle støyen.
Beskytte ansiktet og øynene hennes nok
til at du kunne se gestene hennes og føle de øyeblikkene.
Jean!
Nei.
Jean!
Og til slutt, om du kjenner Dark Phoenix-sagaen
eller bare forstår drama,
gitt alt hun har gjort
vet du at et slags offer
vil være nødvendig på slutten av historien.
Og det føltes som en av de viktige tingene i filmen,
ikke bare fordi hun er en kvinnelig rollefigur,
men også fordi at siden hun er en kvinnelig rollefigur,
ville jeg snu på oppfatningen om at følelser gjør deg svak.
Jeg ville at følelser skulle være noe som gjør deg sterk.
Og jeg tror at vi lever i en verden nå
der folk i stedet for å tro at følelser
er noe å frykte, burde man omfavne dem.
Og dette øyeblikket der hun virkelig
eksploderer og blir til Phoenix
var noe vi virkelig jobbet hardt for å definere,
men ikke så definert at du plutselig
var i en annen type science fiction-film.
Så det er fortsatt litt subtilt og nyansert.
Men om du kjenner tegneserien eller bare husker tittelen
er det åpenbart en Phoenix, og jeg syntes at det var viktig,
for det viser at hun ikke egentlig er borte,
hun har blitt til et annet slags vesen.
Og Charles sier det her.
Hun er fri.
Og hun sier det i monologen som kommer.
Og alt dette ble filmet på stedet.
Noen av brannene er visuelle effekter.
Men det meste er ekte, tatt opp den dagen.
Tilbake på opptaksstedet der vi startet filmen.
Og dette skiltet, for folk som kjenner tegneserien godt,
var ikke noe jeg skapte.
I tegneseriene blir det etter hvert til...
Jean Grey-skolen.
Jeg er ikke bare det andre viljeg skal være.
Og dette var et annet sted, akkurat som i åpningen,
der vi argumenterte om hvem som skulle snakke. På et punkt var det presidenten.
På et punkt var det Charles, og til slutt
følte vi at dette er Jeans film,
og Jean har utviklet seg til et annet vesen
med en visdom større enn alle deres.
Så hun kunne være stemmen i bakgrunnen
og gi deg en følelse av fortsettelse.
Det er en annen ting jeg liker med denne slutten.
Mens noen av figurene har utviklet seg til ting
du håpet de ville, definitivt Hank, Scott,
Storm som Iærer og Hank leder nå skolen,
føles det som om noen av figurene
har blitt evig forandret.
Det er absolutt slik vi er ment å føle om Charles.
Og det leder tilbake til den ideen om konsekvenser
som vi snakket om tidligere,
og i hvilken grad vi ville sørge for
at vi prøvde å lage noe vi ikke hadde gjort før
og som føltes annerledes for publikum.
Og følte at vi presset figurene
videre på sine kompliserte reiser.
Og det er det disse scenene prøver å oppnå.
Jeg tror at dette var den siste scenen vi filmet.
Og om du husker det, var det en utfordrende dag.
Ja. Jeg husker. Bråkete også.
Ja.
Kom for å møte en gammel venn.
Jeg elsker hvordan, i X-Men-serien
og alle X-Men-filmene,
men spesielt i X-Men First Class-filmene,
tanken på at disse to startet som fremmede, ble fiender
og til slutt ble brødre er en følelsesladet reise for meg
gjennom seks eller åtte timer med historiefortelling.
Og om du ser tilbake på X-Men First Class
og hvor unge de så ut,
og de er så klart unge menn,
men de så ut som babyer, særlig James.
De var i 20-årene, og nå er de sent i 30-eller i 40-årene,
og jeg føler at de har modnet med filmene.
Og den tanken på at de er alt noen av dem har igjen
var noe jeg syntes ville være en sterk måte å avslutte filmen,
uten at det var slutten på historien for dem.
Det var bare å fullføre sirkelen
om hvordan fremmede har blitt venner,
skilt lag, men til slutt fortsatt er familie.
Jeg skal spille pent.
Nei, det vil du ikke.
Jeg elsker at du gjorde det på nytt. Sjakken.
Ja, sjakkbrettet.
Montreal ligner veldig på Paris
når du legger til Eiffeltårnet i bakgrunnen.
Du gir bort alle hemmelighetene våre.
Ja, vel.
Og dette ville vi skulle være subtilt, men synlig.
Det er ikke som den spinnende toppen i Inception,
men heller ikke altfor tydelig.
Og der har dere det. Det er meg. Det er meg og Hutch.
Og dette er alle de andre som laget filmen med oss.
Stan Lee er så klart skaperen av alt dette,
og dessverre gikk han bort mens vi...
mens vi fullførte filmen, men etterlot seg en fantastisk arv.
Og jeg er veldig stolt av at vi er en del av den arven.
Ja, her.
Jeg tror jeg sa at siden rulleteksten varer halvannen time til,
er dette en god mulighet til å snakke om...
Vi har snakket om dem som jobbet med filmen,
men bare for å snakke om
at vi har vært velsignet som får være med i denne arven
og få leke i X-Men-verdenen.
Jeg leste X-Men-tegneseriene mens jeg vokste opp,
og så alle tegnefilmene også,
og da jeg var liten trodde jeg aldri at jeg ville se en X-Men-film,
og langt mindre være en del av den.
Så og se begge deler som tilskuer og så,
i disse siste 15 årene,
og det går enda lenger tilbake for deg, Hutch, som sjef,
å være en del av å bygge denne arven,
å fortelle denne historien, har vært fantastisk.
Og jeg tror at en av tingene vi har kunnet gjøre er,
fordi hver av figurene er så rike, er hver av filmene forskjellig
fordi vi har kunnet utforske forskjellige aspekter,
forskjellige farger, forskjellige sider av figurene.
Og jeg vet at for deg, Hutch,
siden vi har jobbet sammen med så mange av disse filmene nå,
for deg kommer alltid karakteren først.
Du vet, hva handler denne filmen om tematisk?
Hva handler den om emosjonelt?
Og i denne gravde vi nok dypere,
iallfall i X-Men-filmene,
dypere enn vi har gjort før.
Så på en måte føles det som om,
vet du, vi snakket om dette helt i starten.
Det er høydepunktet av disse X-Men-filmene,
denne serien av X-Men First Class-filmer om disse rollefigurene,
disse skuespillerne som ikke kjente hverandre da vi begynte for...
sju, åtte, ni år siden...
som ble venner, familiemedlemmer,
som ble revet fra hverandre i det minste som rollefigurer,
ble dratt fra hverandre av å leve
på forskjellige sider av planeten.
Og dette er en film der de endelig blir testet som en familie
og til slutt kommer sammen som en familie i det som føles som
en naturlig konklusjon av historien.
Ja.
Og takket være, som du sa, hvor sterkt originalmaterialet er.
For meg er rikdommen og bredden i disse filmene en hyllest til det.
Og det har lokket fantastiske filmskapere til bordet
for å bidra med sine forskjellige instinkter.
Og det har vært gøy å se hvordan disse filmene har utviklet seg
fra den første X-Men
som jeg synes Bryan gjorde så bra,
han introduserte den radikale tonen, åpnet filmen i Auschwitz,
som modig banet vei for det vi så i Dark Knight
eller det Marvel nå har gjort konsekvent med Avengers og
mange andre, du med Deadpool og Logan.
Det har vært så gøy å utforske alle disse forskjellige sidene
av figurene og forskjellig tonalitet
og få leve i historieverdenen
til X-Men-tegneseriene. En utrolig reise.
Ja. Og jeg...
Jeg synes at det som også har vært moro,
i tillegg til å kunne utforske figurene,
var for meg noe
jeg har hatt en fantasi om siden jeg var liten,
og det er noe vi har prøvd å gjøre mye av i disse filmene
som ikke nødvendigvis gjøres i andre,
er å hver gang skape en ny undersjanger av tegneseriesjangeren.
Slik som X-Men First Class
var som en spionfilm og Apocalypse var en katastrofefilm.
Og Days of Future Past var så klart en tidsreisefilm.
Og for meg er dette en psykologisk thriller.
Så med hver av disse filmene,
og Logan er en western og Deadpool
er en komedie med 18-årsgrense, det har gitt filmskapere,
og selv oss som lager film etter film,
gitt oss en sjanse til å utforske
sjangere som ikke utforskes mer.
Ingen lager westernfilmer
for kino mer.
Det er ikke engang så mange som lager grover komedier
eller psykologiske thrillere.
Alle sjangerne jeg snakket om
blir sjelden laget nå for tiden,
og å kunne lage dem under paraplyen
til en tegneserietilpasning eller en superhelt-franchise
gir deg muligheten til å leke
og være kreativ.
Og jeg tror at det er en av tingene publikum elsker ved disse filmene,
de er ikke bare et nytt kapittel eller en ny episode,
de vet at det er en ny tilnærming til figurer de elsker.
Så de kommer tilbake.
Og det er litt av grunnen til at det har blitt den mest dominerende,
populære sjangeren i film det siste tiåret.
Ja, det er sant.
Og mens vi sitter og ser rulleteksten,
vil jeg også takke FOX
og Tom Rothman,
som først kjempet for denne franchisen
og de utrolige mulighetene de ga alle oss
som har fått jobbe med filmene. Det er en mektig arv.
Det er vel slutten på det kapittelet.
Det er en ære å få... sitte her og prate om det.
Ja visst.
Og jeg tror, det var et sammentreff,
men det at slutten på den syklusen
er den mest elskede, populære, komplekse og utfordrende X-Men-historien
og en historie vi kanskje ikke fikk så riktig som vi ville,
kan jeg i det minste som medforfatter si...
med X-Men 3, det at vi fikk sjansen til å gå tilbake
og fortelle denne historien på en måte som var mer tro
mot essensen i den originale tegneserien, føles som å komme rundt full sirkel
i opplevelsen med å lage X-Men-filmer,
noe jeg synes er verdifullt. Og du har rett.
Vi har alltid hatt utrolige partnere i studioet,
Jim Gianopulos, Emma Watts, som har vært utrolig involverte,
spesielt i de tre-fire siste filmene
og i Logan og Deadpool.
Det har blitt... vi har blitt en liten familie.
Skuespillerne har blitt en familie. Mange av crewet har blitt en familie.
Du og jeg har blitt som brødre og partnere i dette.
Så det er gøy... Det var gøy å komme på settet hver dag,
selv når det var utfordrende. Det var et privilegium.
Og jeg tror vi så det som et privilegium.
Ja, helt klart.
Og det er... Jeg sier dette som en fan av X-Men,
og ville ha sagt dette etter X-Men 3,
jeg gleder meg til å se hva fremtiden har i vente for X-Men.
- Jeg også. - Du vet.
Jeg også. En utrolig rik verden,
og det vil bli spennende å se hvordan de velger å utforske den.
Ja. Mulighetene er nesten endeløse
når du leser tegneseriene
og vet at det bokstavelig talt finnes tusenvis av mektige figurer
i kildematerialet,
du vet at det er så mange ting du kan gjøre
og så mange flotte historier som ikke har blitt filmatisert.
Det blir gøy.
Og nå ser vi på dem som takkes,
Stan Lee, Jack Kirby, Chris Clairmont, Dave Cockrum, Len Wein, John Byrne.
Det var dem som faktisk skapte,
fødte, oppfostret og oppdro X-Men.
Og vi er heldige nok til å på en måte være barnevakter for dem
gjennom historiene vi har jobbet med til nå.
Men de var de sanne foreldrene til X-Men.
Norsk tekst: Fredrik Lingaas